BEKSTVO KA SUNCU
Stigli ste, senjorita. - Hvala lepo. - Nema na čemu. Sve najbolje.
Dobar dan. - Dobro jutro, senjorita.
Je li ovo možda taksi?
Jest, gđice. - Ima li ga ko voziti?
Zovem se Fernandez. - Drago mi je.
Vi ste vozač? - Da, ja sam vozač.
Možete li me odvesti u San Markos?
Kada? - Sada. - Samo trenutak.
Hoze! - Šta je? - Posle ću doći po tebe. - Zašto? Završio sam.
Vozim nju u San Markos. Vratiću se. - Nemoj dugo! - Bez brige.
Sad vas mogu povesti. - Dobro.
Rekao bih da su teški. - Ma nemojte?
Hvala.
Ima li u gradu mnogo Amerikanaca? - Nema.
Ponekada dođu u ribolov, ali sad ih nema. - Nijednog Amerikanca? - Ne.
Nije li gdin Latimer ovde? - Latimer? Nije.
Sigurni ste? Majkl Latimer. - Ah, Miguel! Svi znaju senjor Miguela.
Onaj avion je njegov. - Čime se bavi? Radi li?
Senjor Miguel da radi? Ne...
Lovi ribu, leti, lovi, pije, sme se, ali ne radi nikad.
Prepametan je za to. I moj je prijatelj. - To vam verujem.
Odnesite ih u predvorje. - Sí, senjorita.
Senjorita? - Molim vas sobu. - Za vas? - Da.
Naravno. Upišite se ovde, molim vas.
Ovde je odseo još neki Amerikanac? - Gdin Latimer?
Nije odseo, živi ovde. - Je li sad u hotelu? - U ribolovu je.
Ali uskoro će se vratiti.
Doneću vam ključ, samo trenutak.
Hvataj!
Kako je bilo u ribolovu?
Bili smo ulovili još tri, ali pustili smo ih.
Ribe su odlične, puno grizu.
Sad imaš dve. Još se opiru.
Tako treba, gdine Miguel. - Ostaviću te sa ribom.
Dobro. - Idemo na hladno pivo, Miguele. I to ledeno.
Majkl Latimer... Gde je i zašto?
SRCE LOVCA Majkl Latimer
Stojim vam na usluzi, gđice. - Hvala. - Nema na čemu.
Senjorita? - Molim vas...
Jedan stinger molim. Ovaj... koktel stinger. - Si, senjorita.
Želim dve trećine brendija i trećinu likera od metvice.
Imate li usitnjen led? - Samo tren. - I dobro ga protresite. - Si, senjorita.
Već dugo živi ovde. Ljudi ga vole...
Zdravo. Šta trebate? - Već sam rekla njemu. - Nije ništa razumeo.
Naručila sam stinger. - Aha, stinger.
Niste u Njujorku, ali potrudićemo se.
Smešaj gđici konjak i liker od metvice. - Hvala, gdine Miguel.
Nisam znala da ste mi zemljak Amerikanac. - Ma nemojte?
Zemljakinjo, vi ste iz Njujorka, oblačite se na Petoj aveniji,
mirišete na šanel, studirali ste na Barnardu i nemate ukusa za knjige.
A kog đavola radite tu? - Čekam. - Šta? - Prijatelje.
I nisam studirala na Barnardu, nego u Kanzasu. - Zemlja kukuruza!
Smem li da sednem? - Izvolite. - Hvala lepo.
Kako vaši prijatelji dolaze? - Jedrilicom. Već su trebali stići.
Idete u ribolov? - Oni idu, mene to ne zanima. - Zanimljivo.
Zašto mislite da nemam ukusa za knjige? - Kakva vam je ova? - Sjajna.
Eto vidite. - Ne vidim. To je odličan pisac.
Ma da? E, pa kritičari su ga sa pravom popljuvali.
Baš me briga, meni se sviđa. - To se traži!
Baš sam čitala o njemu u časopisu Pogled. - Ne čitajte to đubre.
Mislim da je romantičar. - Zašto?
Zbog svega što je uradio. Proslavio se prvom knjigom,
proputovao svet, išao u ratove...
Lovio je krupnu divljač u Africi. Fantastičan je.
A onda je nestao na vrhuncu slave. - Imate pravo, romantičar je.
Kako tako poznat čovek nestane? - Možda je umro. - Niste ozbiljni.
Senjor Miguel? - Da?
Pardon, imam poruku za gdina Latimera. - Koga? - Gdina Latimera.
Pedra zanima idete li sutra u ribolov.
Da, u isto vreme. Neka donese nove mamce. - Dobro. Hvala.
Kako vas je oslovio? - Kako se vi zovete?
Zabavlja vas što me pravite budalom, gdine Latimer?
Znali ste vi ko sam. Želite li sutra u ribolov? - Čekajte, gdine Latimer...
Zovi me Majk. I popij nešto pošteno, svideće ti se tekila.
Ne bih... - I ideš ujutro u ribolov. Takođe će ti se svideti.
Hej!
Popusti!
Pravi kapitalac! Upecala si ga!
Veče je divno. - Jeste.
Je li ti lepo ovde, Majk? - Dobro je.
Šta će ti taj metak? - Na njemu piše moje ime, Keti.
Nosim ga za sreću. Jednom ću ti to ispričati.
Majk...
Zašto si prestao da pišeš?
Radoznala si. - Jesam?
Cele nedelje me ispituješ šta mislim, šta jedem, kako spavam,
gde i zašto idem... A šta ja znam o tebi?
Živiš u Njujorku. Došla si ovamo sa ribolovcima, a mrziš ribolov.
I to je sve. - Oprosti, samo me zanimaš. - I ti mene.
Hajdemo malo o tebi.
Keti, može li samo jedno pitanje? - Može.
Jesi li udata?
Nisam, Majk.
Veče zaista jeste prekrasno.
Dobar dan.
Možete sići. Uspostavili smo vezu. - Oprostite, ne razumem.
Telefon! Njujork! - Njujork? - Da, izvolite.
Aha, hvala. - Izvolite.
Zaista zovete iz Njujorka? - Ko je to? - Halo?
Treba mi Ketrin Konors. Ovde MekKartin iz časopisa Pogled.
Sa kim razgovaram? - Ja sam taksista Fernandez. - Molim?
Trenutak. Njujork.
Halo? - Ovde Henk. Keti, ti si? - Jesam, to sam ja.
Jesi li ga pronašla? - Jesam. - Molim? - Pronašla sam ga.
Ovde je.
Molim? - Pitam zašto mi se nisi javila.
Nisam mogla, telefon je bio u kvaru. - Aha. A kako ti ide sa njim?
Pa valjda dobro. Ali nisam ga videla tri dana. Ne izlazi iz sobe.
Ne čujem dobro. - Pitam, zašto ne izlazi iz sobe? - Ne znam.
Čuj, Henk, malo sam razmišljala...
Ne znam jesam li ja prava reporterka za ovo.
Ne čujem te. Halo, Henk? Halo?
Taj uređaj je čudo.
Majk?
Odlazi, Keti. - Šta te muči?
Ništa. Ništa me ne muči.
Takav si tip, ha?
Da, baš sam takav.
Nisi se trebala ni truditi, Keti. Šta je izgubljeno, izgubljeno je.
Šta je izgubljeno? - Ne razumeš ti to! - Zaista ne.
Ne mogu više da pišem. Bolje da me ubiju.
Ne znam ni zašto teglim ovo čudo sa sobom već pet godina.
Majk! Zašto? - Zašto pa zašto!
Znaš li zašto je moja poslednja knjiga loša? Nije istinita, lažnjak je!
Znaš kad sam zaista počeo da pišem? Kad sam shvatio da znam da pišem?
Kad sam se venčao sa Koni. S njom sam znao istinu.
Živio sam je i osećao.
Koni, Koni...
Sećaš se lika Herigana iz zadnje knjige? - Nije mi bio drag.
Ja sam kriv. Sjajan tip. Pravo mu je ime bilo Malori.
Nas smo troje bili na safariju u Africi.
Činilo se da ga ni Koni ne voli. Htela je da ostanemo sami.
Bio sam tako glup. Nisam shvatao.
Nisam video šta se događa.
Mislio sam da je poznajem najbolje na svetu.
A nisam to prepoznao. Pokušala je da mi kaže dok smo bili u divljini.
Htela je da odustane i vrati se kući. A ja sam se na to razbesneo.
Tako sam glup bio!
Iduće sam ih noći ulovio skupa. - Žao mi je. Ne govori mi više...
O, i meni je bilo žao. Toliko da sam se raspao.
A tad sam se vratio kući... sâm.
U sebi sam imao knjigu, ali nisam mogao da pišem. Bio sam dotučen.
Gde je ona sad? - Ne znam, možda je još u Africi.
Gde god da je, sa njim je.
Majk, zašto si mi to rekao? - Nisam te kanio opteretiti...
No sa takvom ženom već dugo nisam razgovarao.
Valjda sam se umorio od razgovaranja sam sa sobom.
Dobra si ti, Keti. Verujem ti.
Dobra si.
Brže, Marija! Ne budi lenja! - Da, gdine.
Upregli su te, ha? - Senjor Miguel, ja vam uvek radim. Znate vi mene.
20, 25, 30, 31. Hvala lepo, gđice.
Gde ćeš? - Kući. - Tako iznenada?
Moram se vratiti. - A šta je sa tvojim prijateljima ribolovcima?
Ne znam gde su. Ne mogu više da ih čekam. - Vidim da se žuriš.
Mislila sam da ti ostavim poruku. - Hvala. Kako putuješ?
Idem u Meksiko Siti avionom iz Akapulka. A donde ću autom.
Autom? Ne valjda onom starom krntijom? Akapulko je predaleko.
Amigo! - Senjor Miguel?
Koliko si puta pošao u Akapulko? - Sedam puta. - Sedam puta.
A kako ti se sviđa Akapulko? - Nisam nikada bio onde. - Nije bio.
Reci dami šta se dogodilo. - Put je veoma loš.
No ovaj put možda uspemo.
Prijatelju, ništa od Akapulka. - Ništa.
Vozim te avionom u Meksiko Siti. - Ne... - Tako je najbolje.
Ne mogu ti to dopustiti. - Moraš. Nema ti druge.
Molim te... - Dogovorili smo se.
A sad moramo piti da se moji prijatelji ne uvrede.
Biće fiesta! Puno vina, habanero, muzika...
Puno ti hvala, prijatelju!
Veži pojas. - Sela sam na nešto.
Ovo ti ne treba u Meksiko Sitiju. - Nemoj sa tim pored kompasa!
Dođite nam opet, senjorita Keti, i priredićemo feštu!
Ne bih to preživela, Pedro.
Senjor Miguel! Tekila za svladavanje visinske razlike.
Najlepša hvala, prijatelju!
Ne zaboravi da pošalješ onaj moj telegram u Meksiko Siti. - Odmah ću!
Adiós! - Nemoj se pretrgnuti od posla! - Neću!
Jesi li budna? - Jedva.
Gde smo? - Na kursu prema Meksiko Sitiju.
Hoćeš li mi dati adresu? - Ti ne pišeš pisma.
Znam složiti telegram od 10 reči, ali moram znati adresu.
Hoćeš li gutljaj? - Ne, hvala.
Ketrin Konors, uredništvo časopisa Pogled, Njujork
Hvala.
Keti?
Moram se spustiti kroz oblake. Moglo bi biti treskanja.
Gde smo? - Trebali bismo biti iznad Meksiko Sitija.
Šta je sad ovo? - Nije Meksiko Siti.
U čemu je problem? - Ne znam, možda su ga premestili.
Vidiš li nešto poznato? - Samo džunglu. Da se vratimo?
Ne možemo. - Zašto? - Nema goriva.
O, ne! - Bez brige, ja znam sleteti i na pedalj prostora.
Kompas ne radi, ali Sunce je tu. Istočna obala je ispred nas.
Traži pogledom neku plažu i stignemo se bućnuti pre doručka.
Majk, gledaj!
To je to. Nema druge.
Majk? Majk!
Pobrinite se za njega.
Biće mu dobro, ubrzo će biti kao novi.
Imali ste sreću.
Pođite sa mnom.
Keti! - Majk! Jesi li dobro?
Malo sam ošamućen. A ti? - Ja sam dobro.
Ovo je gdin Braun. - Kako ste? - Dojurio je čim smo se srušili.
Hvala. Dobro smo mesto odabrali. - Jeste. Okolo je samo džungla.
A gde smo mi to? - Ne znate? - Ne. - Sedite.
Mislio sam da letimo na istočnu obalu. - Išli ste u pravom smeru.
I imali ste sreću. Drago nam je što ste tu.
Braun je pročitao sve tvoje knjige. - Sve ih imam. I ja poznajem Afriku.
Išli ste u lov? - Da. Keniju sam dobro upoznao.
Tako dakle! - Ha? - Mi smo se već sreli. Možda u Najrobiju? - Nismo.
Ne? Onda u Engleskoj. Bio sam onde tokom rata. - Ne bih rekao.
Vi biste mene zaboravili, ali ne bih ja vas.
Razumete li? - Ni reči. - Jelo je posluženo. Sigurno ste gladni.
Jesam, hvala. Idem samo da se obučem. Evo me za tren.
Uđimo, gđice Konors.
Oprostite što kasnim. - Sedite. Moj kolega, dr Van Anders. Majkl Latimer.
Poštovanje, doktore. - Drago mi je. - Vi ste me zakrpili?
Nisam ja. - On je doktor arheologije, ne medicine.
Sa univerziteta u Amsterdamu. - A zato ste tu u džungli!
Volite arheologiju? - Ne, drevne civilizacije nisu moje područje.
Ne shvatam ni ovu modernu. - Vana zanima samo ono starije od 1000 g.
Šta iskopavate ovde? - Ostatke drevne civilizacije. Iz doba pre Maja.
Nisam znao da je bilo ičega pre Maja. Šta ste otkrili?
Uzalud pitate Vana. Ćuti kao zaliven dok ne objavi otkrića.
Pa zapravo, danas sam otkrio nešto zanimljivo. - Da?
Ali pripada vašoj civilizaciji, ne mojoj. - Itekako! Moj je.
Pronašao ga je jedan sluga. Zanima me, gde vam je puška?
Pretražite me. - Niste imali oružje? - Samo kalibar 45.
Šta će vam takav metak bez puške? - Nosi njegovo ime. Je li tako?
Tako je. - Tako hrabar i pametan čovek veruje u amajlije?
Nisam ja uopšte hrabar.
Samo sam bio čvrsto uveren da mi dani još nisu odbrojani.
Čemu onda amajlija? - Prestao sam da budem uveren. Uplašio sam se.
Kad to? - Na Dan D 1944.
Ah, bili ste vojnik. - Ne, dopisnik.
Ubačen sam u Normandiju sa padobrancima 6 h pre desanta.
Odednom me obuzeo osećaj da ću poginuti.
Uspaničio sam se i pobegao. Samo sam tražio sklonište.
Našao sam ga, ali u njemu je bio Nemac i uperio mi pušku ovako.
Povukao je obarač. - I šta je bilo? - Ništa.
Nakon borbe, puška sa tim mekom bila je u mojim rukama.
Ili se puška zaglavila ili se on još više bojao.
Znam samo da na tome metku piše moje ime i zato ga ja čuvam.
Vrati mu ga, Vane. - Dakako. - Hvala, doktore, zlatni ste.
Čujem li to pse? - Da, naše pse. - Očito ih je čitav čopor.
Puštamo ih noću. - Ne bih im se našla na putu. Zvuče opako.
I jesu. - A šta će vam psi?
Ovi naši Indijanci uteknu i vrate se dve-tri nedelje posle.
Koče nam posao. A sad više noću ne napuštaju svoje kolibe.
Pa... zgodno ste se toga setili.
Efikasno je. - Plašiš gđicu Konors.
Sve je u redu, samo ne tumarajte vani.
To je Vanov pomoćnik Jan. Isto Holanđanin. Snažan i ćutljiv.
Pa sigurna sam da je to bilo tu. - Očito nije. - Jeste, pogledaj.
Evo tragova našeg proklizavanja.
Nije mi jasno.
Dobro jutro. - Pronašli smo vaše torbe u indijanskoj kolibi.
Proverite je li nešto nestalo. - Nestao je naš avion.
Avion? - Da. Nije mogao leteti, ali ni odšetati.
Sigurni ste da ste ga tražili na pravom mestu? - Siguran sam.
Pronaći ćemo ga mi. Indijanci izvode gluposti.
To nije glupost. Mislio sam da popravm avion i izvučem se odavde.
Izvući ćemo vas mi. Ali dobili ste jak udarac i trebate mirovati.
Tražiće nas, a niko ne zna gde smo.
Možemo li nekako poslati poruku? - Nažalost, ne.
Slušanje radija nam je jedina veza sa svetom.
Šta ćemo sad? - Opustite se i prepustite sve nama.
Rekli ste da ste imali revolver? - Jesam. - Nema ga.
Pretražiću im kolibe.
Šta ti kažeš na ovo? - Ne znam, čudni su mi.
Pregledala sam im knjige i znaš šta? - Šta?
Nema nijedne knjige iz arheologije. Šta se tu krije?
Kad bih se bar mogao setiti gde sam sreo Brauna!
Zvuči ludo, ali svaki put kad on progovori...
Ma to nema smisla. - Šta je? - Ništa, ništa...
Bilo bi lakše da znamo gde smo.
Sigurno nećete domaćeg brendija? - Ne, hvala.
A vi, Latimeru? - Imam, hvala.
Radi li? - Samo tren pa ćemo videti šta hvata.
Tražite neku knjigu? - Pronašao sam.
Ničea sam čitao samo u prevodu. Ovo je na nemačkom.
Je li vaša, doktore? - To je jezik nauke.
Svi civilizovani Evropljani znaju nemački.
Ja se tu ne ubrajam. A vi? - Vanu Englezi nisu civilizovani.
Vi ne znate nemački? - Nažalost, ne.
Latimer je dobro raspoložen krenuo iz San Markosa.
Taj romanopisac je često nestajao i dramatično se pojavljivao.
Avioni češljaju džunglu, no malo je nade da su preživeli.
Nemaju pojma. - U jedinstvenom ste položaju. - Da?
Vaša smrtovnica će izaći u svim novinama. Službeno ste mrtvi.
Možete pobeći prošlosti. Zavidim vam.
A od čega vi bežite?
Zajedno sa Latimerom bila je Ketrin Konors,
novinarka popularnog časopisa Pogled.
Glavni urednik izjavio je da mu se Konorsova javila.
Pronašla je pisca i tražila odgovor na pitanje
zašto se povukao na vrhuncu slave.
Konorsova je radila za taj časopis godinu dana i poznata je
po iskrenim, čak bešćutnim prikazima slavnih osoba.
Prava si mustra, Keti.
Majk, shvati me. - Oh, shvatam.
Čini se da je, kako Amerikanci kažu, izvozala Latimera.
Majk... saslušaj me.
Da, prešla sam te. Poslata sam da te pronađem.
Šta je najgore, to je bila moja zamisao. Volim tvoja dela.
Zanimalo me zašto si odustao. Sa tolikim talentom nemaš pravo na to.
Prekini sa književnom kritikom.
A šta sam mogla? - Biti iskrena. - I dobiti priču? Izjurio bi me.
Pa dobila si priču. - Ma super! I znaš šta? Neću je napisati.
Kako da ne. - To je istina. - Ma šta ti znaš o istini?
Ili o iskrenosti? Lako je tako kad ljudi padaju na tvoje smeđe oči.
Ali isto bi pošlo za rukom bilo kojoj cvikerašici iz tvog časopisa.
Radiš li to za novac ili voliš zadirati u tuđe živote?
Moderno novinarstvo je voajerstvo!
Svaka ti čast! Dobar si posao odradila, daleko ćeš dogurati.
Šta je? - Nešto je uznemirilo pse.
Gde je Jan? - Napolju. - Idemo da pogledamo.
Mir!
Jesi li pregledao Latimera? - Nisam. - Pa hajdemo onda.
Kakva je to pomutnja? - Valjda su psi naganjali divlju mačku.
Lajali su kao da idu na mene!
To ne bi bilo zgodno. Sve je u redu. Laku noć. - Laku noć.
Mani se knjige, moramo razgovarati. - Neću, neuljudan si.
Ne želim da razgovaram, ali moram. Nešto sam otkrio sinoć. - I ja.
Moramo zaboraviti razmirice dok se ne izvučemo odavde.
A to neće biti nimalo lako. - Sav si misteriozan.
Ovi nisu Holanđani, nego Nemci! - Ma da? Braun je Nemac?
On nije, ostali jesu. Ali lagao je, sa njima je govorio nemački.
Da ja znam francuski, bila bih Mata Hari? - Ćuti i slušaj!
Ovi nam tu prodaju muda za bubrege. - Ne izražavaš se lepo.
Imaju tajnu radionicu sa alatima, oružjem, avionskim delovima.
Onde su moj propeler i pištolj, koji su navodno uzeli Indijanci.
Na šta ti to liči? - Ti mi reci. - Ne znam još.
No njihove laži, ova zabit Bogu iza nogu i krvoločne beštije
govore mi da smo se gadno uvalili.
E, sad si me uplašio. - Napokon. Moramo udružiti snage i pobeći.
Dobro? No? - Pa valjda.
Idem u šetnju. Hajde i ti da ispadne ležerno. - O, biće ležerno.
Gde ćemo? - Prvo treba pronaći avion.
Idemo u pogrešnome smeru. - Moramo ići obilazno.
Sakrili su ga da ga potraga ne uoči iz vazduha.
Ne okreći se, glupačo!
Prate li nas? - Ne.
Bojiš se? - Ne bojim se. - Onda se smeškaj.
Dobar dan.
Eno ga! - Keti!
Čekaj!
To nije moj avion. - Ha?
Halt!
Natrag!
Šta će učiniti? - Prijaviće nas nastavniku.
Nastavnik nije srećan sa tim što čuje.
Mislim da mi je sinulo.
Suludo je, ali moguće.
Evo ga. - Neka samo dođe. Ti ga zadrži i zapričaj.
Molim? - Zapričaj ga! - Kako? - Znaš ti dobro.
Gde je Latimer? - Otišao je da mi donese nešto za piće.
Pa pića su ovde. - Samo čašu vode. - Aha. - Brzo će se vratiti.
Dakle, otkrili ste našu malu tajnu. - Kakvu tajnu?
Naš avion. - Ah, to. Zašto niste rekli da ga imate?
Glupo od mene, ali hteo sam vas ugodno iznenaditi.
Rekli ste da smo odsečeni. - I jesmo.
Još uklanjamo kvar na motoru.
Da... upoznali smo vašeg mehaničara. - Jana?
Dobar je pilot, ali nije bistar. Mislio je da ćete vi i Latimer poleteti.
Učinilo nam se da je to naš avion.
Zato se on ne miče od njega. Ne želi da nestane poput vašega.
Ti Indijanci su praznoverna čeljad.
Postoji legenda da će njihovo pleme uništiti zla ptica. To ih plaši.
Šta je sad ovo? - O, doktore... Ne radite mi to.
Zanimljivi su ti Indijanci. Mislili su da je moj avion velika, opaka ptica?
Jesu li ga zapalili ili zakopali? - Ne znam. Ali to je jedino logično.
Dobra priča. Smem li je iskoristiti? - Nikako. Možda opet počnete da pišete.
Ne verujte gđici Konors. Ja već pišem.
To će mi možda biti najbolje delo.
Ako ga dovršim. - Niste otišli po vodu za gđicu Konors?
Jesam, ali misli su mi odlutale u tu priču i zaboravio sam.
Možda mi vas dvojica pomognete. - Ne zanima me pisanje romana.
Zanimaće vas. Osobito vas, Braune. Glavni lik je Englez.
Da? Američki pisci ne znaju uverljivo opisati likove Engleze.
A svi pokušavaju. Vane, poslušajmo ga. - Aha.
Dakle...
Rođen je 1908. u uglednoj vojničkoj porodici. Otac mu je recimo general.
Obrazovan je tradicionalno...
Ne ide mi ovo, ali neka bude Vinčester na Kembridžu.
Dobro vam ide. - Hvala.
Nadaren je, šarmantan i naočit, ali... ne baš omiljen.
Možda... možda je preambiciozan.
To je njegova mana. Ambicija.
Vojna karijera zato nije za njega. I šta će onda? U diplomatiju!
Prodoran je i zaposli se u Ministarstvu spoljnih poslova.
Došle su 30-e godine i uspešan je. Sećate se 30-ih?
Nezaposlenost u Engleskoj, korupcija i neredi u Francuskoj,
građanski rat u Španiji... Video je lice i naličje politike.
Gadilo mu se to što vidi.
Ima li to smisla, gdine Braun? - Potpuno. Fascinantan lik.
Da, vrlo je pametan. Vidi u kojem smeru ide politika.
I šta onda sledi?
Aha, britanska ambasada u Berlinu. Recimo, 1937. godine.
Nema štrajkova, nezaposlenosti i nereda. I vozovi su tačni.
Red i disciplina mu se sviđaju.
I što je takođe važno, zaljubio se.
Zaljubljen je do ušiju. Plava je, prelepa, aristokratkinja.
Prava kći više rase!
A onda... ovaj deo mi dobro ide.
Sledi udvaranje. Itekakvo!
Ne spajaju se mladić i devojka, nego Engleska i Nemačka.
No dok se njih dvoje zbližavaju, njihove se zemlje razilaze.
Britanija napušta Adolfa pred crkvom. I to je jako, jako nezgodno.
Upamtite tri činjenice o našem junaku:
ambiciozan je, ludo zaljubljen i odlučan da bude na pobedničkoj strani.
Zato postupa rizično. Daje otkaz u britanskoj ambasadi.
Koliko još toga moramo slušati? - Je li to kraj priče?
Nije, još malo strpljenja molim.
Naš junak kao veliki patriota ne želi da Britanija zarati sa Rajhom.
Oženio se tom devojkom, a kad je rat počeo, ostao je u Berlinu.
Voda ide na njegov mlin. Uništene su Poljska, Francuska,
Belgija, Holandija, Norveška. Samo je jedna jabuka neubrana...
Engleska.
Kucnuo je njegov čas. Odlučio je da pozove Britance na razum.
Kako? Preko radija.
Moli ih, upozorava i preti.
Svake se večeri čuje njegov milozvučni glas.
I malo-pomalo, postao je najgora vrsta ljudi...
Izdajica.
Reč izdajica ne znači ništa. Tako zovu samo poražene.
Britanci su Vašingtona nazivali izdajicom,
no on je pobedio i slave ga kao patriotu.
Vaš je junak mogao spasiti Englesku. - Od pobede?
Opet nevažna reč. Nemačka je izgubila, a šta je Engleska dobila?
Da su pustili glavni štab... - Čekaj malo, nismo čuli kraj priče.
Ili je to bio kraj? - Ne, mora postojati poslednje poglavlje.
Ali... još ga nisam smislio. - Vaš junak umire, dakako.
A, ne. Prepreden je i, kad se njegov svet srušio, on beži i spašava se.
Recimo... poveže se sa još dvojicom koja žele da pobegnu.
Preko Španije i Portugalije. - Dugo bi hodali.
Ukrali bi avion, jedan od njih je pilot Luftvafea.
I tako bi isparili. - I dugo i sretno živeli?
Šta vi mislite? - Glupo je što ste nam ispričali tu priču.
Ne bih rekao. Priča još nije objavljena.
Možda je neću ni napisati ako se uspem nagoditi.
Mislim da mi nemate šta ponuditi. - O, imam.
On ima ženu u Nemačkoj.
Bi li pustio gđicu Konors... - Ne! - Tiho!
Ne bi pustio nju ako mu ja obećam da ću mu dovesti ženu?
Ne idem bez tebe! - Ćuti, Keti!
Moja žena je poginula u bombardovanju. - Britanskih aviona!
Oprostite Vanu na ljutnji. Moja žena bila je njegova sestra.
Shvatam.
To je, dakle, to. - Da.
Ne možemo vas pustiti. - Pa ne možete nas držati doveka!
Ne možemo...
Pusti nju, ćutaće. - Nismo idioti! - Možete joj verovati.
Siguran si? - Neće ni pisnuti da ja ne nastradam.
Ne spašavaj me... - Keti! Jesmo li se dogovorili?
Nismo! - To je teško izvodivo. Moraćemo da razmislimo.
A i još moraš nagovoriti gđicu Konors.
Odsad ostajete u zatvorenom. Oboje!
Baš sam nas usosio. Trebao sam da držim jezik za zubima.
Kako si ga prepoznao? - Nisam ga nikad video,
ali sam slušao taj glas tokom rata.
U glavi mi je košmar. Šta ćemo sad?
Pitanje je, šta će oni?
Što se mora, mora se. - Bio si siguran da će nas svi zaboraviti.
Tebe je prepoznao, ne mene. - Budalo, video si kako te gleda!
Zna da nisi sa mnom zbog svoje sestre. - Nisi morao da mu kažeš.
Ipak jesam. Latimer dobro pamti, setiće se on i tebe.
Previše smo vremena izgubili. - Šta još možemo izgubiti? - Živote!
Ovaj vakuum nije život. - I ja sam 10 godina u usranoj džungli!
I čeka nas još toliko. - Nije me briga koliko! - Mene jeste!
10 godina u ovoj nedođiji okružen Indijancima
i vojnikom kao jedinim sagovornikom!
Preskupa je to cena za jedan život.
Ja neću potratiti sve ove godine. Ovde sam samo sa jednim ciljem.
Jednom ću se vratiti u Nemačku. - Ti bar imaš Nemačku.
Shvati, niko i ništa neće mi stati na put!
Je li ti jasno?
Jeste. Mislim da shvatam šta želiš da kažeš. - Dobro.
Ali biće mi žao. Bilo je lepo družiti se sa njima.
Rešimo to odmah. - Ne paniči. - Ako pobegnu... - Gde i kako?
On neće ostaviti žensku, a sa njom neće daleko. - Pokušaće!
Onda samo moramo biti spremni.
Ko je? - Tiho! Brzo se obuci.
Zašto? - Pobeći ćemo. - Sad? - Sad il' nikad!
Ne, ja ću ostati. - Poslušaj me! - Ne moraš me voditi sa sobom.
Grešiš, sad si moja briga. Brzo se obuci!
Nećemo uspeti. - Moramo ili smo gotovi.
Onaj avion nam je jedina nada. - Pa ne bi nas hladnokrvno ubili.
Misliš? Znaš li ti ko je zapravo dobri doktor?
Major Vilhelm von Andereg.
Pobio je jedno celo selo; muškarce, žene i decu.
Misliš da tebe ne bi ubio?
Daj mi trenutak.
Sakrio sam pušku i jedan metak.
Spremna? - Ne, ali idem.
Nema puške!
Ne možemo natrag. Ovuda!
Pobegao je!
Felipe, pusti pumu!
Hajde!
Hvala, prijatelju.
Šefe...
Hvala lepo.
Nisu mogli pobeći. - I ne mogu. - To si već rekao.
Dok je on živ, u opasnosti smo. - Crno mu se piše.
Ne zna gde je i poveo je žensku. I dete bi ih moglo pratiti.
Jork, Samer, ovamo!
Sigurno je već podne. - I ostavljamo preuočljiv trag.
A ne idemo ni brzo.
Pojedi ovo. Biće ti bolje.
Znaš li gde idemo? - Sunce izlazi na istoku, a obala je onde.
Ali koliko je daleko? - To ćemo saznati kad stignemo.
Mislim, koliko će dugo...?
Slušaj.
Digli su hajku. Pokret.
Svinje. - Divlje svinje. Znaju da budu gadne.
Miruj!
Idu baš u pravom smjeru. Nadam se da je taj stari krmak stvarno opak.
Idemo.
Bio je i opakiji nego što se činilo. Imamo sreću.
Moram se odmoriti na tren. - Ne možeš.
Moramo bežati do mraka, svaki je minut važan.
Trebali smo nastaviti i zaskočiti ih. - Zaskočili bi oni nas.
Čuju nas izdaleka. Latimera želim videti kad mi bude na puškomet.
A ništa od toga u mraku. Spavaj, trebaš biti odmoran.
Sigurno ne čuješ pse? - Ne. - Suludo je što si zapalio vatru.
Moramo jesti. Kakva ti je riba? - Dobra dok se ne setim šta jedem.
Šta je smešno? - Sad mi je sinulo.
Ovi su se stvarno iznenadili kad su čuli ko si. - Ti si se iznenadio.
I mislim da je zapaliti vatru bilo suludo. - Puno ti još moraš naučiti.
Oni su samouvereni. Neće rizikovati upadanje u zamku.
Čekaj malo...
Pa... nije to ni loša ideja.
Šta kažeš na...?
Smiri se! Sve je u redu.
Ustaj, moramo krenuti.
Za šta je to? - Za nekoga u žurbi, nadam se.
A gde sad? - Moraćemo da okvasimo noge.
Previše piješ. - Ma goni se...
Odmori se malo. - Dobro sam, idemo dalje.
Ustani! - Samo trenutak. - Nemamo ni trenutak! Hajde!
Pusti me! Pusti!
Keti, ovuda! - Mogu sama. - Vraćaš se u močvaru!
Dobro sam...
Keti...
Keti! - Uzalud je. Ostavi me. - Ma kako da ne.
Prešli su preko. - Jork, Samer! K nozi!
Nisu mogli daleko. Tragovi su još mokri. Hajdemo!
Keti... Keti!
Keti, mila, prošli su pokraj nas. Imamo sreću.
Ostavi me. To ti je jedina šansa. - Samo se ti prepiri sa mnom.
Ne želim se prepirati. Ja sam te u ovo uvalila. Ostavi me i idi.
Slušaj... Šta god se dogodi, zajedno smo u ovome.
Želim da se izvučeš.
Misliš da možeš nastaviti? - Aha. - Hajdemo.
Ali ispred nas su. - Ne, mi smo ispred njih. Vraćamo se do aviona.
I stvorićemo debelu prednost.
Kako si? - Dobro sam. - Dobro ti ide.
Ovde smo zagazili u reku. Biće lakše ići putem koji smo raskrčili.
Samo moramo nastaviti. Spremna? Idemo.
Dobro sam...
Keti, pogledaj!
Vojni strateg bio je samouveren i ostavio avion nečuvan.
Ako stignemo do njega prvi, ništa nam ne stoji na putu!
Pa šta čekamo?
Majk? - Spavaj, Keti. - Nešto ti moram reći.
Ako slučajno ne uspemo... - Uspećemo. - Za svaki slučaj.
Ti baš ne znaš da budeš pozitivna. - Ipak, Majk...
Spavaj, Keti. - Dobro.
Ne moraš biti toliko pozitivan.
Majk?
Je li bila vrlo lepa? - Ko? - Tvoja žena.
Ne znam, zaboravio sam.
Ketrin Konors, uredništvo časopisa Pogled, Njujork
Keti!
Oprosti, Keti!
Nećemo uspeti! - Moramo! Hajde!
Uzmi ovo i beži! - Ali, ti... - Beži!
Majk!
Tvoje rame! - Hajde!
Sakrijte se, idu psi!
Drži.
Gurni.
Nema izlaza. - Latimeru!
Latimeru!
Uzalud ti sve. Ovo je kraj puta!
Otvori vrata i izađi!
Slušaj, Latimeru! Ne možete pobeći.
Ali pustićemo vas obećate li da ćete zaboraviti sve što ste videli.
Slušaš li me, Latimeru?
Slušam.
Dobro. Otvori vrata.
Jesi li tu?
Ovde sam.
Gđice Konors?
- Gadite joj se obojica. Ne voli divljake.
Moramo razvaliti vrata. Idem po Indijance.
Zaključaj pse, inače neće hteti da izađu. - Čekaj me tu.
Jork, Samer, ovamo!
Šta se zbiva?
Otišli su po pojačanje. - Nemamo izgleda, je li?
Sreća nas je napustila. Žao mi je.
Majk, nije me briga ni za šta dokle god smo zajedno!
Odabrala si pogrešnog, Keti. - Ne, odabrala sam pravog.
To znamo i ti i ja.
Latimeru?
Latimeru, imam metak sa tvojim imenom. - Jesi li ga dobro napisao?
Ne želim da ženska strada, a hoće kad razvalimo vrata.
Misliš na žene i decu? To ti ne priliči. - Pružam vam priliku.
Van će se vratiti i razvaliti vrata. A veoma je ljut.
Ubiće vas na mestu, a ja neću moći da ga sprečim.
Ali mogli bismo se ti i ja dogovoriti...
Ja vam poštedim živote, ti mene odvezeš avionom u Južnu Ameriku.
Šta kažeš na to? - A šta sa tvojim pajdašem?
Ja imam pušku, a on ništa ne sluti. Odluči se, brzo će doći!
Ima smisla, ali kako da verujemo čoveku spremnom da ubije prijatelja?
Ovo vam je poslednja nada!
Ne dolazi u obzir!
Pa dobro, sam si kriv za ovo.
Moramo ga privući vratima. Ali kako?
Pokazaću ti. Ja odoh odavde.
Majk, pusti me! Ne mogu ovo više da podnesem!
Keti, ne budi luda! - Pusti me napolje, Majk! Molim te!
Pusti me! Otvori vrata!
Ne mogu ovo da podnesem! Pusti me!
Pusti me! Majk, pusti me!
Upomoć! Majk, pusti me napolje!
Keti!
Majk! Uspeli smo!
Adaptirao na srpski: suadnovic